בזכות הצנזורה / בן-דרור ימיני

הצנזורה, כצפוי, הפכה לביטוי מגונה. סמל לריאקציה, לשמרנות, לחרדיות, להתנגדות לערך המקודש של חופש הביטוי. 

 אלא שהעדריות הזאת, שבשמה הפך חופש הביטוי האמנותי לערך מקודש, עדיין לא הופכת את הצנזורה למוקצה מחמת מיאוס. צנזורה היא לא רק ריאקציה, ובוודאי לא "האח הגדול" בסגנון האורווליאני. הצנזורה בעידן הדמוקרטי היא גם, ואולי בעיקר, סוג של התחשבות. 

 אם אחד מטובי היוצרים בישראל ייצור לנו מיצג "מתקדם" ו"נאור", שמשלב מגן דוד עם צלב קרס, אפשר וצריך להניח שרוב מקדשי חופש הביטוי דהיום, יהססו אם לאפשר את הצגת המיצג הזה במוזיאון ממלכתי, בחסות חופש הביטוי האומנותי. שהרי לכל דבר יש גבול.

 כאשר במדינת ישראל נאסר - לא בחוק - על השמעת יצירותיו של וגנר, זו הייתה צנזורה, שהעיקר בה היה התחשבות, גם אם במעטים בלבד, שעלולים להיפגע מהשמעת יצירותיו של מי שאהד את הנאצים. רק כאשר הרגישות פחתה, החלו להשמיע את וגנר גם אצלנו. איש לא טען שוגנר אינו יוצר מהשורה הראשונה. ובכל זאת, הצנזורה פעלה את פעולתה הנכונה. 

ככל שמדובר ברשות הפרט - וזה כולל הצגות, הקרנות, מיצגים וכד' - באולמות סגורים, הרי שרק במקרים מאוד נדירים, אם בכלל, יהיה מקום לצנזורה. ככל שמדובר ברשות הציבורית, וזה כולל ערוצי שידור ציבוריים, יהיה יותר מקום למושג המגונה שקרוי צנזורה.  

 בארה"ב הנאורה, כדאי להזכיר, הצנזורה מופעלת באופן קבוע. יש דירוג תוכניות, באופן שתוכניות מסוימות אפשר לשדר רק בשעות מסוימות. כך נהוג גם ברוב ארצות אירופה. ורק אצלנו, בשם חוסר ההתחשבות, ובשם עיוות מושגי הליברליזם והנאורות, הופך חופש הביטוי לדחליל חדש, שבשמו רוצה קבוצה קטנה ומונופוליסטית לכפות את הטעמים שלה על כלל הציבור.

 אכן, יש סכנה של כפייה דתית, ובעיקר חרדית, שבאה לידי ביטוי, ולא רק בפעמוני היובל. אלא שבשנים האחרונות, לא פעם אחת, חוסר ההתחשבות והכפייה היו בעיקר מצד ברוני תקשורת, שעשו שימוש ציני במושג של חופש הביטוי. ובמקרים כאלה, לעתים, יש צורך בקצת צנזורה.