תקשורת  טוטליטרית  /  בן-דרור ימיני

עיתון "העיר" חשף לפני שבוע את המפה המשפחתית של גלי צה"ל. מתברר שמשרתים שם הרבה מאוד "קרובים של". מי שרק יכול, מקרב את קרוב משפחתו לצלחת. מגלי צה"ל, כידוע, הדרך סלולה ובטוחה, לצמרת התקשורת הישראלית. רוב המקורבים, שמצליחים לחדור למתחם היוקרתי, הם צעירים מוכשרים. יכול אפילו להיות, שחלק מהם היו מתקבלים לגלי צה"ל, גם ללא המשפחה הלוחמת, למען הקרובים הצעירים. 

אבל נניח, רק נניח, שמדובר במוסד יוקרתי ומבוקש אחר, כמו משרד החוץ. ונניח, שמשרד החוץ נשלט על ידי מפלגה ימנית. ונניח שתחקיר עיתונאי אמיץ היה מגלה שרבים מהמתקבלים לקורס הצוערים, או לתפקידים דיפלומטיים מבוקשים אחרים, הם קרובי משפחה של אישים מצמרת המשרד. נסו לחשוב איזה רעש ואיזו מהומה הייתה מתחוללת בארצנו. הרי לא היו עוברים יומיים, וביהמ"ש העליון היה מוצף בבגצי"ם, נגד השחיתות האיומה והנוראה, וקידום המקורבים, הפוגעת פגיעה יסודית בכללי המנהל התקין ובטוהר המידות, בתוספת לחשד חמור להפרת אמונים ולשחיתויות. טובי הפובלציסטים היו משחיזים את מקלדותיהם, ויוצאים מייד בהתקפה רבתי על המושחתים המחבלים בדמוקרטיה הישראלית. 

אבל זה כמובן לא קרה. שהרי כאשר מדובר בגלי צה"ל, בקרובים ובמקורבים, המתקבלים והמשתדלים, מדובר בצמרת עצמה. זו אותה צמרת שהייתה צריכה להרעיש עולמות, נגד הנפוטיזם הזה. והצמרת הזאת, כידוע, אוחזת בשתי אמות מידה: אחת לעצמה ואחת לאחרים. לאליטה התקשורתית מותר הכל, אבל לאחרים אסור. כאשר מדובר במינויים פוליטיים, חל איסור גורף, גם אם מדובר במינוי של אדם מתאים, רק מהסיבה שמדובר בקרוב או במקורב. אבל הכלל הזה טוב כדי לנגח את הפוליטיקאים. הכלל הזה פסול, כאשר מדובר באנשי תקשורת. 

לפני כשבוע, יצא לי להתעמת בעניין הזה עם מפקד גלי צה"ל, ד"ר זאב דרורי. הוא איש חביב, ואני מאמין לו שהוא עושה מאמצים כדי לגייס לגלי צה"ל גם מועמדים עם פרופיל שונה מהקיים היום – דתיים, אנשי פריפריות, ואחרים. אבל הכוח של האליטה, אפשר להניח, חזק קצת יותר מכוחם של בעלי רצון טוב. 

הבעיה היא, שעם כל הכבוד לדרורי, יש כמה תחומים שמצויים בשליטה מוחלטת שלו, ושם המצב נראה לא פחות טוב, ואולי יותר גרוע. אחת מתוכניות הדגל של גלי צה"ל הייתה פעם "ציפורי לילה". ההאזנה לתוכנית הזאת, מתברר, הולכת ויורדת. אבל מה שיותר חשוב לבדוק, במסגרת הבדיקה על האליטה שדואגת לעצמה, הוא מי הם האזרחים, ולא החיילים, שמפקד גלי צה"ל בוחר כדי להשמיע לעם ישראל. ובכן, מדובר בשישה אנשי תקשורת, וביניהם יאיר לפיד, דני סנדרסון, גידי גוב, יואב קוטנר. כולם שייכים לאותו פרופיל חברתי, לאותו אזור מגורים, לאותה השקפה פוליטית, לאותה אליטה שבעה ומדושנת. אין ביניהם דתי אחד, או מזרחי אחד. 

ועכשיו, קוראות וקוראים יקרים, תארו לעצמכם איזה רעש היה מתחולל פה, אם מפקד גלי צה"ל היה בוחר שישה אנשים, כולם עם כיפה, כולם מזוהים עם הימין, כולם מההתנחלויות. אל דאגה. זה לא היה קורה. שהרי למחנה מסוים ברור שהוא יציר הבחירה, ושהוא מעמד הסגולה. דמוקרטיה וחופש הביטוי מאוד יקרים למחנה הזה, ובתנאי שהם יאמרו לנו מהי דמוקרטיה, ובתנאי שחופש הביטוי יהיה בשליטה מוחלטת שלהם. 

גלי צה"ל אינה אלא משל. משל למה שקורה בחברה הישראלית. משל לשליטתה של קבוצה קטנה וסגורה, שמדקלמת לנו את המנטרות הקבועות, על שלטון החוק, על מנהל תקין, על חופש הביטוי. נכון, יש פתחון פה גם לימין. קשה לומר שאהוד אולמרט, אריק שרון או עוזי לנדאו הם מקופחי תקשורת. אבל זה בכלל לא העניין. העניין הוא שמי שמופקד על המקרופון, ומי ששואל את השאלות, שייך תמיד, או בדרך כלל, למחנה פוליטי אחר. אז גם אם השדרנים והכתבים הם אנשים הגונים, ורובם כאלה, עדיין יש את ההשפעה המצטברת של השייכות הקבוצתית. ובנוסף, חופש ביטוי הוא לא רק פוליטיקה. חופש ביטוי הוא גם סגנון, גם תרבות, גם מוסיקה, גם ביטוי לאורח חיים. במובן הזה, בישראל יש רק עריצות ביטוי. שהרי בתחומים הללו, השליטה של אגף מסוים היא טוטלית. ולטוטליטריזם הזה, אצלנו, קוראים לפעמים דמוקרטיה.