הכשל הפמיניסטי / בן-דרור ימיני                                             

לאישה, מתברר, אין זכות על גופה. נשים, בעיקר אם הן קצת צעירות, הן פתיות חסרות תקנה. יש צורך במשטרת מוסר ומחשבות, כדי להגן על הפתיות. זה לא המסר של הטריבונלים למוסר בעדה החרדית. זה המסר החדש מבית המדרש של עדת הנשים הפמיניסטיות. 
לחיילת שהתלוננה על גלילי לא היה מוח עצמאי. היא הוכשלה. היא פתיה ומסכנה. היא הושלתה על ידי הכוח הגברי הטמיר, שניצל את מרותו ומעמדו. היא לא לבד, הפתיה. מדובר גם, למשל, בסופרת יהודית קציר. בהיותה פתיה, היא הכניסה את עצמה לרומן עם פרופ' מנחם פרי, שניצל את מעמדו ומרותו, כדי לחלל את תומתה. כך גם רעייתו של עוזי ברעם, שהייתה פעם מזכירתו. כך גם רעייתו של המועמד לראשות ממשלה, יצחק מרדכי. והרשימה עוד ארוכה. אלה נשים פתיות, שאין ספק שהקשר שלהן התחיל תוך ניצול מסוים של יחסי מרות. רבות מהן, שלא התפכחו, נותרו עם המנצלים. ולא ירחק היום שבו תפגין עדת הפמיניסטיות עם שלטים של "גירושין עכשיו". ומה זה בכלל חשוב שלנשים הללו נדמה שיש להן קשר מצוין. הרי הן פתיות.                     
בכל קשר, יסלחו לי הפמיניסטיות, יש יסוד של אשליה. והאהבה, כידוע, היא עיוורת. לא ברור למה קיום קשר עם גבר, רק בגלל, תסלחו לי, הישבן המדליק שלו, הוא קשר "ראוי", בשעה שקשר עם גבר אחר, בעל דרגה או מעמד, הוא קשר של "ניצול". אכן, "הבל החן ושקר היופי", אבל שיקום זה שההבל והשקר הללו לא עובדים עליו. אם הוא קיים, אז הוא כנראה רובוט.
חיילת שנכנסת לקשר עם קצין גבוה ממנה בדרגה, או אפילו קצין בכיר, לא עושה את זה משום שהיא מטומטמת או פתיה, גם אם ברור שבקשר הזה יש אשליה. שהרי אין קשר שאין בו אשליה. וגם העובדה שיש "התפכחות" לאחר מעשה, עדיין לא הופכת את המעשה עצמו לעבירה.
הסכנה במשטרת המחשבות היא לא רק בכך שהיא מניחה שנשים הן פתיות ומנוצלות. הסכנה היא גם בכך שלפי הכללים החדשים, כל גבר הוא מועמד לחיסול, רק אם תימצא הבחורה שתתלונן שהיא נוצלה. היא לא זקוקה לשום הוכחה. היום זה גלילי. מחר זה יכול להיות אהוד ברק, מחרתיים עמוס עוז, ובעוד שלושה ימים אהרן ברק. הרי לא צריך שום דבר יותר מתלונה.
ההנחה המובלעת של הפמיניסטיות היא שמכיוון שנשים הן פתיות, חסרות דעת ובינה, אז הדרך קצרה מאוד לראות בהן גם נאנסות. ההנחה המובלעת היא שלא מדובר בקשר בין אשה לגבר, אלא בין בריון לבין מפגרת. הן לא מעלות על דעתן שנשים חופשיות נכנסות למערכות יחסים מתוך רצון חופשי. הן לא מעלות על דעתן ש"משיכה" לא פועלת לפי כללים מוגדרים. ולכן, כל קשר שיש בו מימד של אשליה - וספק אם יש קשר שאינו כזה - הוא בהכרח מועמד להגדרת האונס. 
במדינות מתוקנות לא מענישים על דברים שבלב. בוודאי שלא מענישים על קיום יחסי מין, אלא אם כן הם קויימו מתוך אילוץ וכפייה. גם אילוץ שנבע מיחסי מרות יכול להיכנס להגדרה, אבל זה היוצא מן הכלל. משיכה לכוח, לדרגה, לכסף, למעמד, ליופי, לחן, לחכמה, היא לא ניצול, גם אם היא מבוססת על אשליה. אחוזים ניכרים מהזוגות הנשואים היום הכירו במהלך קשרי עבודה. ברוב המקרים, כפועל יוצא של החברה הלא שוויונית, הגבר מצוי בעמדה גבוהה מהאשה. האם כולם שם נצלנים ואנסים? אם נקבל את ההיגיון הפמיניסטי החדש, אז כן. כולנו אנסים.                             
הכשל הפמיניסטי מרגיז, דווקא משום שהפמיניזם כל כך חשוב. אנחנו עדיין חיים בחברה פטריארכלית. אנחנו עדיין חיים בחוסר שוויון. אנחנו עדיין זקוקים להרבה מאוד מאבקים כדי לשנות את המציאות. אבל טענות כאלה, חבל, רק מפריעות לבניית מציאות חדשה.

בג"צ עוקף חוק  /  בן-דרור ימיני

בתורת המשפט קיים עקרון יסוד בשם "עקרון החוקיות". העיקרון אומר, בפשטות, שאין להעניש על עבירה, אלא אם כן היא מוגדרת וברורה. מדובר בעקרון יסוד חוקתי, שהשמירה עליו, בכל מדינה מתוקנת ודמוקרטית, היא יסוד מוסד בזכויות האדם. 
ביהמ"ש העליון בישראל, בהתאם לאקטיביזם השיפוטי, הגיע לאחרונה לאחד משיאי ההפרות החמורות של עקרון החוקיות. זה קרה בפרשת תת-אלוף גלילי, שזכה לעונש נוסף בבג"צ, על עבירת משמעת שעליה כבר נשפט ונענש. הבסיס המשפטי להחלטה בעניינו של גלילי לא מצוי בספר החוקים. הבסיס המשפטי הוא בתחום העמום של "שפיטה נורמטיבית". מדובר בכך שביהמ"ש העליון שופט בהתאם לנורמות שאותן הוא רוצה להשליט במדינה. כוונת ביהמ"ש, כמובן, היא כוונה טובה וראויה. אלא שהדרך לקטסטרופה, כידוע, רצופה כוונות טובות. הבעיה היא שמדובר בשפיטה אידיאולוגית, המנוגדת לעקרון החוקיות. פרופ' לדרמן, דיקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל-אביב, מבהיר באחד ממאמריו, ש"עקרון החוקיות יכול להוביל, בנסיבות מסויימות, לתוצאות שיש בהן, בעיני הלא משפטן, מידה מסויימת של אי-מיצוי הצדק, במובן היומיומי של המונח. אך זהו מחיר הכרחי".
לדרמן טוען, ובצדק, שגם כאשר ערכית או נורמטיבית נדמה לנו שיש מקום להרשיע נאשם, הרי שאין מקום להרשיע אותו, משום שעקרון החוקיות מחייב אותנו לשפוט בהתאם לחוקים מוגדרים, ולא בהתאם לאידיאות או ערכים.  לדרמן מדבר דווקא על אותם מקרי גבול, שבהם "ערכי המוסר" הם אלה שדורשים הרשעה, אך משום שאין שופטים לפי ערכי מוסר, אלא בהתאם לחוק הכתוב, אין מקום להרשעה. 
במדינות מסוימות, שבהן אין שלטון החוק, השפיטה מתבצעת בהתאם לאידיאות ערכיות שמוכתבות על ידי השלטון, או דעת הקהל, או כהני הדת. בפרשת גלילי, זה בדיוק מה שקרה אצלנו. יכול להיות שמבחינה מוסרית, יש מקום לגנות את גלילי. אך מכאן ועד ענישה נוספת, על בסיס של נורמות שלא כתובות בספר החוקים, הדרך מאוד ארוכה. למעשה, בג"צ הפר ברגל גסה את עקרון החוקיות, ובכך פגע – ממש כך – בעיקרון יסוד של שלטון החוק. 
פרופ' אוריאל רוזן-צבי ז"ל, שגם הוא היה דיקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל-אביב, כתב באחד ממאמריו האחרונים בהאי לישנא: "אין עונשין לא מקל-וחומר ולא מגזירה שווה ולא מהיקש או אנלוגיה, לא ממנהג ולא מנוהג, לא מפוליטיקה ולא מאידיאולוגיה, לא מצורכי השעה ולא משיקולי הכרח - רק מן החוק הכתוב והחקוק … מה שלא עשה החוק בלשון ברורה ומפורשת, שום פרשנות ושום היגיון אינם יכולים לעשות". 
ולפתע, כמה עצוב, הדברים הללו נשמעים כלך רחוקים ממה שקורה בישראל, שבה כל מיני נורמות, שאין להן זכר בספר החוקים, הופכות לתחליף לספר החוקים. גם כאשר מדובר בבג"צ, אין היתר לשפיטה מעין זו, משום שהיא גורמת, למעשה, לצפצוף על החוק ועל עקרון החוקיות. שהרי תמיד אפשר יהיה לעקוף את המסלול הרגיל בו אדם צריך להישפט, בהליך תקין וראוי, באמצעות פנייה ישירה לבג"צ. אם מישהו חשב שצריך לבטל את ההחלטה הקודמת נגד גלילי, פתוחות בפניו דרכים מוכרות וברורות, הכתובות שחור על גבי לבן בספר החוקים. אלא שהפעם, ביהמ"ש נתן את ידו למסלול עוקף חוק. במקום הליך ראוי, קיבלנו בית דין שדה, שבו דעת הקהל, יחד עם לחץ של מפגינות מחוץ לאולם המשפט, קבעו את התוצאה. בגלילי הודבק אות קין לעולמים, ואין לו אפילו דרך להוכיח את חפותו, אם הוא חף מכל פשע. 
הליך שבו אדם נשפט כאשר אין לו אפשרות מעשית להתגונן – בהתאם לאידיאולוגיה ולא בהתאם לחוק הכתוב – הוא הליך המתאים לאיראן ולאפגניסטן. קצת לא ברור איך חברי מסדר הנאורים, שמדקלמים את מנטרת "שלטון החוק" ללא הפסקה, יכולים לגלגל עיניהם לשמיים, ולא לגנות את ההחלטה. ובעצם, אין מקום לתמיהה. שהרי אצלנו, כבר זמן רב, "שלטון החוק" הפך לעוד אמצעי במאבקים פוליטיים. פרשת גלילי, מן הסתם, תהיה אחד מציוני הדרך הבולטים ביותר במסלול המסוכן הזה, שכל כולו פגיעה בשלטון החוק.