זכות התהייה /  בן-דרור ימיני

אתמול הסתיים פרק באחת הסאגות המרתקות ביותר, בהיסטוריה החברתית-תקשורתית-משפטית של מדינת ישראל. תם אבל לא נשלם. את הכרעת השופטים צריך לכבד, ובוודאי לקיים, אבל זה עדיין לא אומר שאסור להרהר, לשאול, להקשות, לתהות. האם אכן מדובר במשפט צדק? 
שתי הפרשות הגדולות ביותר שבהן התקשורת לא רק חשפה ודיווחה, אלא גם הייתה שותפה מלאה ופעילה, הן פרשות שאריה דרעי עומד במרכזן: פרשת בר-און חברון, ומשפט השוחד שהסתיים אתמול. במקרים רבים, לאורך שתי הפרשות, חצתה התקשורת את הגבולות, ואפילו הפרה את החוק. בביהמ"ש לא התייצבה רק התביעה מטעם הפרקליטות. בביהמ"ש התייצבה מערכת תביעה נוספת, בעלת עצמה מפחידה, זו של התקשורת, והיא דרשה הרשעה, הרשעה, הרשעה. 
התחושה הקשה של תומכי דרעי, שיו"ר ש"ס, אלי ישי, היטיב לבטא אותה אתמול, היא לא רק אשליה. העוצמות האדירות שהשקיעו המשטרה, התביעה והתקשורת, בכל מה שקשור לדרעי, הן חסרות תקדים. כל כך הרבה חוקרים, כל כך הרבה מיליוני דולרים, כל כך הרבה חקירות ותחקירים. היו גם אנשי ציבור אחרים שהועמדו לדין, פעמים רבות זוכו, לעתים הורשעו. אבל לא הייתה פרשה שבה היה להט קולקטיבי כל כך, מעורר פלצות, כדי להביא להרשעה. דרעי לא היה רק ילד הפלא של הפוליטיקה, אלא גם, וכנראה בעיקר, האיום הגדול על המיין-סטרים של הישראליות.  
האם השופטים הושפעו? המשפטפטנים הצדקנים יספרו לנו, בתגובת רפלקס, שהשופטים הם בעצם מלאכים. הם לא עשויים מבשר ודם, אלא מחומרים אחרים. עיניים להם, והם לא קוראים. אוזניים להם, והם לא שומעים. אבל מה לעשות, וכל מי שמתחכך במערכת המשפט יודע, שגם אם השופטים הם אנשים ישרים, והם ישרים, הם עדיין לא מלאכים. גם הם היו חשופים לרדיפה ולדרישה הכל כך גלויה ובוטה להרשעה. גם הם פומפמו, לעתים מדי יום ביומו, בעוד ועוד תערובות של חשיפה והרשעה. התוצאה לא הייתה מלהיבה. משפטנים שקראו את פסה"ד, של ביהמ"ש המחוזי, נותרו עם תחושה לא נוחה. והדברים נאמרים בלשון המעטה.  
בארה"ב, הלא פחות נאורה, בוטלה הרשעה ברצח, משום שהחשיפה התקשורתית המרשיעה, כך קבע ביהמ"ש העליון, לא אפשרה משפט צדק. אצלנו אין מושבעים מושפעים. אצלנו יש רק מלאכים, ולנו יסופר שהם לא מושפעים. אנחנו חייבים לכבד את התוצאה, אבל מותר לנו גם להישאר עם כמה תהיות וספקות. 
ועוד משהו: רוב השופטים של דרעי, גם בביהמ"ש המחוזי וגם בעליון, היו ממוצא מזרחי, למרות שבבתי המשפט הם מיעוט. התפוח הלוהט הושלך דווקא לפתחם. נכון שהעניין הזה הוא טאבו. נכון שאסור לדבר על זה. אבל אם מישהו יספר לנו שזה מקרי לחלוטין, ולא הייתה כאן כוונת מכוון, אז אנחנו לא נוכל אלא רק להגדיל את התהייה, את סימני השאלה, את המבוכה. זכות הערעור כבר מוצתה, אבל איש לא ישלול מאיתנו את זכות התהייה.