הטרור הליברלי  / בן-דרור ימיני

יש שני מושגים שהפכו לקדושים בציבוריות הישראלית. האחד הוא "שלטון החוק". השני הוא "חופש הביטוי". לא ברור אם מושגים יכולים להיות קדושים, מה שברור הוא, שיש חשיבות עליונה לערכים שמצויים בשני המושגים הללו. בשנים האחרונות, וכאן מתחילה הטרגדיה, הפכו הערכים המאוד חשובים הללו לכלי נשק של קבוצה פוליטית מצד אחד. תהליך דומה, צריך לומר, ולא רק בשם האיזון הקדוש, עבר על ערך ה"לאומיות". היא הפכה לדגל של המחנה הפוליטי הנגדי. 

כאשר בוחנים את המושגים הללו, מתברר שמתחולל כאן תהליך מסוכן. ככל שמחנה השמאל עושה שימוש יתר במושגים הללו, כך הם מאבדים מערכם, וכך הם הופכים לפחות ופחות אהודים על חלקים מסוימים בציבור. אחד השיאים לשימוש היתר במושגים הללו היה בפרשת בראון. מחנה פוליטי שלם, עם סייענים מצד ימין, השתמש במושגים הללו כדי להפיל שלטון בישראל. העובדה שלא נמצאה ראיה, ולא קצה ראיה, לעובדות שפורסמו בשידור הראשון, של אילה חסון, לא משנה שום דבר לברוני שלטון החוק. הם, בניגוד לכל הגינות משפטית, רצו לבצע לינץ'. הם רצו לרמוס את אחת מזכויות היסוד, הידועה כ"הליך ראוי". הם רצו שהעיתונות תאשים, תכריע ותוציא לפועל, תוך כדי עקיפת כל הליך הוגן. 

העניין הוא, שמאז פרשת בראון שום דבר לא השתנה. הגילדות סירבו ומסרבות להסיק מסקנות. הן החליטו להמשיך להיאבק, כדי להעמיק את שליטתן. לפני כחצי שנה, לאחר שפרשת בראון כבר ירדה מסדר היום הציבורי, התלונן חבר מליאת רשות השידור, גבי בוטבול, על תחקיר יזום שמתבצע נגדו. בוטבול, צריך לציין, הוא חבר מליאת רשות השידור מטעם ש"ס. הוא התפרסם בעיקר על רקע התלונות שהגיש נגד ברוני הרשות, בגין שידורי ביטויים גסים, שיש בהם משום הפרה של חוק רשות השידור. 

כשבוטבול טען שרודפים אותו, היה נדמה שמדובר בעוד תלונת שווא. התלונה נבדקה, על ידי ועדה בראשות עו"ד עדי הדר, איש מפלגת העבודה, חבר מליאת רשות השידור. הוועדה מצאה, למרבה ההפתעה, שיש ממש בתלונה. הנחקרים, כמה מבכירי הרשות, טענו מייד שהם לא זוכים ל"הליך ראוי". לפתע פתאום, הם הפכו לקוזקים הנגזלים. ולמען האמת, הדרישה שלהם לחקירה ולבדיקה בהליך ראוי, הייתה צודקת. ואכן, הוקמה ועדה נוספת, הפעם לפי דרישת החשודים. ולאחר בדיקה נוספת וארוכה, הוגשו השבוע מסקנות. פרופ' רינה שפירה, יו"ר רשות השידור, גם היא ממפלגת העבודה, מצאה שמדובר במסקנותקשות. גם היא, בגלל הביקורת שיש לה על ברוני הערוץ הראשון, עלולה להפוך לאויב העם. היא דיווחה על כך להנהלת רשות השידור. הדו"ח עצמו, של מסקנות הבדיקה, לא פורסם, מטעמים של פגיעה בפרטיות. 

ובכן, מתברר שבמדינת ישראל, של סוף שנות התשעים, יש כמה אנשים ברשות השידור, גם אם בודדים, שלכאורה, קשרו קשר כדי להעליל עלילה על איש ציבור, במטרה להשתיק אותו. ואותם אנשים, מנהלים מלחמת חרמה כדי שאף מלה מהדו"ח לא תדלוף החוצה. והתקשורת הלוחמנית של ישראל, ראה זה פלא, משתפת פעולה. שמור לי ואשמור לך. הציבור הישראלי לא יודע שום דבר על הפרשה הזאת. היא מושתקת. חסידי חופש הביטוי הפכו למעלימי מידע. הטרור הליברלי שלהם משיג תוצאות מצוינות. פרשה שהייתה צריכה להגיע לכותרות העיתונים, הופכת לפרשה שלא הייתה. 

בין לבין, החליט מנכ"ל רשות השידור, מוטי קירשנבאום, למנות מנהל תוכניות חדש לערוץ הראשון. מתברר שהמינוי, שהיה אמור להתבצע כמה שבועות לפני שהמנכ"ל אמור לעזוב את תפקידו, הוא של חשוד מרכזי בפרשה המושתקת. בהתערבות פרופ' שפירא, ולשכת היועץ המשפטי לממשלה, המינוי עוכב. גם על ההתנהגות הלקויה הזאת, הציבור הישראלי לא יודע שום דבר. התקשורת הדמוקרטית שלנו שותקת. העריץ הראשון מכתיב את הקו. הטרור הליברלי משתלט על חופש הביטוי, והופך אותו לחופש הדיכוי.

חופש הביטוי, אכן, הוא יסוד מוסד וחשוב בחברה דמוקרטית. אם ההשתקה הקולקטיבית של הפרשה העגומה משקפת את חופש הביטוי בישראל, אז אנחנו בבעיה רצינית. הטרור הליברלי ניצח את הדמוקרטיה, ובאותה הזדמנות, גם קבר את חופש הביטוי.