שלטון  העריצות  התקשורתית  / בן-דרור ימיני

ח"כ לא אלמוני טרח והכין הצעה להקמת בימ"ש לחוקה. זו הצעה רצינית, שראויה, לפחות, לדיון נוקב ורציני. בהצעה נכתב, בין השאר, שביהמ"ש העליון של מדינת ישראל "מרכז סמכויות באופן חסר תקדים בעולם הדמוקרטי". עוד נכתב שם, שעם כל הכבוד לשיטת מינוי השופטים אצלנו, "הכישורים המקצועיים על בסיסם נבחרו שופטי ביהמ"ש העליון אינם תואמים ואינם הולמים את מטרותיו של ביהמ"ש לחוקה שעוסק בשאלות פוליטיות-רעיוניות שנויות במחלוקת".

את הדברים החשובים הללו לא כתב אחד מאויבי עקרונות היסוד החוקתיים של מדינת ישראל. כתב אותם יו"ר ועדת החוקה לשעבר, חה"כ דדי צוקר ממרצ, והיא נתמכת על ידי אנשי אקדמיה בולטים. אפשר להניח שחלק מחבריו הקרובים של צוקר חושבים שהוא השתגע. אבל צריך להודות שצוקר היה זקוק להרבה אומץ ואינטגריטי כדי לשים את הדברים על השולחן, וכדי להצביע על כמה מנקודות התורפה בשיטה הנוהגת. 

צוקר לקח סיכון, משום שברור שגורמים פוליטיים מסוימים עלולים לעשות שימוש לקוי ומסוכן בהצעה שלו. אבל צריך להקדים ולומר, שכל התקפה מהסוג הזה על צוקר, שבחדרי חדרים כבר נשמעת, מזכירה את טענות הימין נגד הביקורת של השמאל על מדיניות הממשלה: אל תגידו שצריך להתפשר עם הפלסטינים, או שהם צודקים במשהו, גם אם אתם חושבים שזה נכון, משום שכך אתם "משתפים פעולה עם האויב". והשמאל, בצדק, דוחה טענות אוויליות מסוג הזה, אבל מאמץ את הארגומנטציה הימנית, כאשר מדובר בשאלות עקרוניות על מבנה המשטר, שלטון החוק, וקונפליקטים חברתיים פנימיים. נכון שיש גורמים שישתמשו בטענות של צוקר, כדי לנגח את ביהמ"ש העליון, ונכון שיש פלסטינים שעושים שימוש בטענות של השמאל, אבל האם זו סיבה רצינית להשתקת ויכוח ציבורי? 

הבעיה היא, שאומץ הלב הציבורי לא עזר לצוקר. ההצעה שלו, מתברר, צונזרה על ידי ברוני חופש הביטוי. הציבור בכלל לא שמע עליה. זה לא קרה בגלל שצוקר הוא עילג. צוקר שלח את הצעתו המרשימה לכל כתבי המשפט, אבל איש מהם לא טרח לפרסם אותה. עיתונות פרטית, נניח, רשאית לעשות כרצונה. אבל עיתונות ציבורית שייכת לכלל ציבור. היא לא יכולה להיות מונופול של איש אחד.  

כל מצב בו אדם אחד ויחיד הוא בעל המונופול על פרשנות בתחום מסוים - התחום המשפטי, במקרה דנן - הוא בלתי נסבל. כל מצב בו אותו בעל מונופול הוא גם יותר בעל דיעה מאשר פרשן, חופש הביטוי הופך לבדיחה. וכל מצב בו אותו בעל מונופול מבצע צנזורה שרירותית, גם אם תוך כדי גלגול עיניים צדקני ודקלום של מנטרת חופש הביטוי, וחוסם מהציבור השקפות לגיטימיות שלא מתאימות לעמדותיו שלו, הוא מצב שבו יש פגיעה קשה וחמורה לא רק בחופש הביטוי, אלא גם בשלטון החוק. 

בדרך כלל, הקורבנות של האין חופש ביטוי הם אנשים מהמחנה האחר. הפעם, דדי צוקר, הבן-יקיר-לי-אפרים של השמאל, הוא הקורבן. הוא ניסה להעלות לסדר היום הציבורי את הנושא המאוד לגיטימי, של הקמת בימ"ש לחוקה, אבל הצנזורה העריצה, ששולטת בתקשורת הציבורית, החליטה להשתיק את הדיון. הלוחמים המתלהמים נגד הצנזורה, הופכים לצנזורים הגדולים ביותר, כאשר הכוח מצוי בידיהם הם.

ועוד משהו: כאשר ביהמ"ש מותקף על ידי "צעקנים" מהסוג של חוטר-ישי, מספרים לנו שאם הם רק היו מבקרים את ביהמ"ש בצורה אדיבה, כנה ועניינית, הרי שאז היה מקום לדון בטענותיהם. המקרה של דדי צוקר, כמו מקרים נוספים בעבר, מוכיח שאלה הבלים. הצנזורים זקוקים לחוטרי-ישי, כדי לתרץ את העריצות שבה הם נוקטים. וההשתקה של צוקר, כדי שחלילה לא ייוודע ברבים על הצעתו, רק מוכיחה עד כמה עגום מצבו של "שלטון החוק" בישראל, ובעיקר, עד כמה עגום מצבו של "חופש הביטוי", שכבר מזמן הפך אצלנו לכוח הביטוי.