Černé na bílém

Motory řvaly, jak jsme se řítili noční Prahou. Devět motorek. Rychlost a vítr ve vlasech. Úžasný pocit, netušil jsem, proč jsme to nezkoušeli častěji.
Domy, popelnice a lampy se míhaly okolo. Občas jsme projeli okolo překvapeného nočního řidiče. Skoro jsem mohl slyšet všechny ty šťavnaté nadávky, co nám asi v bezpečí své kabiny věnoval. Usmíval jsem se.
Křižovatka, zatáčka.
„Zastavit!“ poručil šéf, chlap jako hora. Nějak jsem si nevybavoval jeho jméno, ale nezáleželo na tom.
Vpředu hořelo nějaké auto a na chodníku ležel muž svírající v ruce pušku. Tmavou bundu měl rozstřílenou na cucky.
„Sakra,“ uklouzlo šéfovi, když sesedal.
Sklonil se nad ležícím: „Seš v pořádku? Kde je Rindel?“
Muž pomalu vstal.
„Echm, nevím. Pronásledovali jsme ty malý krysy. Začal jsem střílet na jejich auto. Neříkal jsi, že budou ozbrojený! Trefili mě a zmizeli. Rindel se tady objevila v celý parádě, ale myslím, že jí taky utekli,“ vykládal raněný tiše.
Šéf se zachmuřil.
Nějak mi nedocházelo, co se děje.
„Chceš motorku, Petrowski?“
„Ne, mám tady pořád auto,“ odpověděl muž. Až teď jsem si všiml, že mluví s divným přízvukem.
„Fajn. Zajisti nám nějaký úkryt a večeři, blíží se svítání. Najdu Rindel a dokončíme to tady. Jedem k tomu vraku támhle!“
Trosky černé limuzíny stály kousek od temného průjezdu. Asi to zní divně, ale čím déle jsem se díval na ten průjezd, tím černější a neprostupnější se zdála temnota uvnitř. Po chvíli jsem musel odvrátit zrak.
Uslyšel jsem kovové cvaknutí, jako by šéf odjišťoval zbraň. Nic jsem ale pořádně neviděl, před očima mi tančila zelenomodrá mlha.
„Rindel!“ zavolal šéf.
„Utekli do stok,“ promluvil někdo. Ten hlas se nedá popsat jinak než jako sametový.
Šéf asi půl minuty nadával. Strašně sprostě.
„V těch mizerných stokách jsme už ztratili dva lidi. Proč nám o nich nic neřekli průzkumníci?!“
„Tleba ploto, že se z posledního plůzkumu vlátili jen plůzkumníci, ktelí zůstávali na povlchu?“ navrhl ten černočerný sametový hlas. 
Šéf něco zavrčel. Pak zavládlo dlouhé mlčení. Moji kamarádi motorkáři se neodvažovali rušit ticho.
Už jsem zase viděl, rozeznával jsem šéfa mluvícího s ženou oblečenou v černé, jakoby se ze zdi odtrhl stín. Šaty jí dokonale seděly a v kombinaci s překrásnou figurou by jí určitě vynesly do čela každé soutěže krásy - kdyby nebylo její tváře. Nedokázal jsem to přesně popsat, ale něco tam chybělo, jakoby ten obličej pocházel z jiného světa. Krása mu nechyběla, ale nebyl to lidský druh krásy. Něco jako kdybyste se chtěli zamilovat do tváře Měsíce. Navíc jsem musel při každém pohledu na ni začít zuřivě mrkat, jinak se mi nahrnuly do očí slzy. Rozhodl jsem se držet se od ní co nejdál.
„Co se dá dělat. Třeba je to, co žije ve stokách, taky zlikviduje. Zatím si s nimi nemusíme lámat hlavu. Ozval se mi Vilém. Objevily se nějaké potíže na Starém městě. Chceš motorku, Rindel?“ zeptal se šéf. Nějak se mi nelíbilo, že poslední dobou nabízel každému na potkání motorku.
„Ano. Ukladli mi auto. Plitom jsem ho opustila jen na okamžik! Mají tady šikovné zloděje. Musela jsem sem jet tlamvají, ploto jsem se taky opozdila,“ vysvětlovala ta žena.
„Vyber si.“
Rindel popošla k Pavlovi, který měl v naší partě nejsilnější mašinu.
„Půjdeš pěšky,“ oznámila mu.
Pavel na ni tupě zíral.
„Neplehnal jsi to kapku s tím vymýváním mozků, Mltvoši? Tihle chlápci nejsou nic než banda loutek.“
Šéf pokrčil rameny a přikázal:  „Ty tam – sesedej!“
Pavel se ani nehnul.
„Myslím, že zkouší vzdolovat,“ povzdechla si Rindel.
Chtěl jsem něco udělat, měl jsem něco udělat, jenže jsem netušil co. A navíc jsem vůbec nemohl hýbat rukama ani nohama.
Rindel se najednou změnila, bylo to jen na okamžik. Možná mě zase klamaly oči. Doufám. Jinak mám zaděláno na noční můry po zbytek života. Pamatuji si chapadla, mrazivý chlad a nelidskou rychlost. Nemyslím rychlejší než oko - myslím rychlejší než světlo.
Než jsem se vzpamatoval, Pavel s nehezkým křupnutí dopadl na zem.
„Jedem – rozvíříme to na Starém městě,“ poručil Mltvoš (později jsem pochopil, že se ve skutečnosti jmenuje Mrtvoš).
Zcela automaticky jsem sešlápl pedál a přidal plyn. Vlastně jsem s tím nemohl nic dělat. Utvořili jsme krásnou klínovou formaci s Mrtvošem a Rindel na špici.
Noční řidiči už nezírali a nenadávali. Něco způsobovalo, že se nám klidili z cesty, jak nejrychleji mohli. Něco v nás.

Přejeli jsme přes most a zamířili do úzkých uliček Starého města. Tam jsme potkali další podivnou postavu. V šerosvitu pouličních lamp jsem ho moc dobře neviděl, ale rozeznal jsem černou koženou bundu a něco kovového za pasem. Tušil jsem, že to je další z našich nových známých.
„Stát!“ poručil šéf.
„Meyrink je zabarikádovanej jak v pevnosti. Nedostanem se tam, Mrtvoši“ drmolil ten muž.
„Musíme. Dostali jsme za úkol eliminovat OBA kamrilácký prominenty – čarodějnici i knihomola,“ nenechal se Mrtvoš přesvědčit.
„Nejde to!“
Rindel se vmísila do hovoru: „Houby. Musí to jít. Zkusíme to tam aspoň obhlédnout. Nemůžeme se vlátit zpátky skolo s plázdnou.“
„Nechceš provést frontální útok, že ne? To by bylo šílenství.“
Rindel trvala na svém: „Máme s sebou malou almádu. Za pokus nic nedáme, můžeme si dovolit velké ztláty.“
„Dobrá. Projedem kolem a pokud uvidíme příležitost, udeříme. Jinak se stáhneme, je to jasné, Rindel? Pořád tady rozkazuju já,“ rozhodl Mrtvoš nakonec. Rindel přikývla.
„Chceš motorku, Viléme?“ obrátil se na muže v kožené bundě. Zadržel jsem dech.
„Ne, poběžím napřed,“ odmítl Vilém.
„Jak chceš. Jedem,“ poručil Mrtvoš.
Než jsem stačil mrknout, zmizel Vilém v dálce. Musel běžet aspoň stovkou.
Opět jsme se rozjeli. Nadšení pro rychlost ze mě už zcela vyprchalo, chtěl jsem jen aby tenhle zlý sen skončil. Teď hned.
Uličky a křižovatky.
Na jedné ležel Vilém bez hlavy. Okolo stopy po nestvůrných drápech.
„Zatraceně! Pozor, chlapi. Možná to teď bude trochu vostrý. Jestli máte nějaký zbraně, tak si je připravte,“ zařval Mrtvoš zepředu.
Zatáčka.
A zlomený kandelábr natáhnutý napříč celou ulicí.
Brzdy.
Brzdy!
Mačkal jsem páky brzd jak šílenec, ale nestačilo to. Okolo do sebe narážely motorky a lidé padali na asfalt. Než jsem najel do zdi, zahlédl jsem Mrtvoše, jak vrazil do kandelábru, přeletěl přes řidítka a dopadl o čtyři metry dál.
Kupodivu jsem neztratil vědomí. Bylo mi to skoro líto. Když si člověk zláme vaz, měl by už mít od všeho pokoj a ne cítit pekelnou bolest po celém těle.
Ve svém polomrtvém stavu jsem slyšel výkřiky a řev, který skoro určitě patřil Mrtvošovi.
Po čase jsem se dokázal vyprostit ze zbytků motorky smíšených s kusy zdiva. Ruce a nohy jsem měl v pořádku. Přežil jsem to. Nějak.
Trochu zmateně jsem se rozhlédl.
Mrtvoš se rval s nějakým svalnatým chlápkem ve špinavém kabátě. Další otrhanec přibíhal, aby se přidal. Zvedl jsem se na rukou, ale než jsem stačil zasáhnout, stál tam najednou ještě třetí drban, na sobě tak dvacet let starou teplákovou soupravu. A v ruce ocelovou trubku. Ozvalo se křupnutí, jak kov zasáhl Mrtvoše zezadu do lebky. Vazoun ze sebe shodil Mrtvošovo bezvládné tělo a rozhlédl se.
„Zatlacení bastaldi!“ zaslechl jsem Rindel. Zrak se mi zatměl.
Když jsem mi oči o vteřinu později zase začaly sloužit, scéna okolo se změnila.
Mrtvoš ležel na zemi a nehýbal se. Všude okolo se válely vraky motorek, přežila snad jen Rindelina, která stála elegantně opřená o zeď kus před tou haldou těl a kovu. Mí kamarádi se pomalu zdvihali. Trhani prchali pryč od přívalu tmy, který je pronásledoval. Rindel musela být zlostí bez sebe.
Poprvé té noci jsem se cítil svobodný. Ať už mě dřív svazovalo cokoli, zmizelo to.
„Co se, sakra, děje?!“ zeptal se David, nejvyšší člen naší party. Před chvílí mu po zádech přejela motorka, ale on si toho snad ani nevšiml.
Nikdo neodpověděl.
Temný mrak už skoro dostihl ty tři trhany, ti ale najednou zmizeli v otevřených dveřích nějaké staré budovy. Temnota se zastavila.
„Zmizíme odtud, co říkáte?“ navrhl jsem.
Bohužel, než jsme se stačili ztratit, přiletěli na kamenných křídlech gargoylové.
Když si to teď vybavuji zpětně, jsem si skoro jistý, že jich nemohlo být víc než tři možná čtyři. V té chvíli se nám ale zdálo, že stojíme proti aspoň dvaceti ohromným mramorovým obludám se špičatými zuby, drápy a ohromnými netopýřími křídly.
David prvnímu zabodl nůž do oka, jenže čepel se prostě s křupnutím zlomila. Tvor s obrovskou silou máchl prackou, prorazil Davidův hrudník a doslova ho přišpendlil k silnici. Další se snesl sotva metr ode mě se zvukem valící se laviny a ukousl hlavu Martinovi, dalšímu kámošovi.
Adrenalínová smršť mě zasáhla v okamžiku, kdy třetí obluda umlátila k smrti Cyrila. Je neuvěřitelné, jak se čas občas dokáže natáhnout. V té sekundě mi hlavou proletělo hejno myšlenek, všechny ledově klidné a nezaujaté. Dostali jsme se mezi kladivo a kovadlinu, musel jsem přežít za každou cenu. Každý sám za sebe. 
A k přežití jsem potřeboval informace, které mi může dát jedině Rindel.
Zachránila mě rychlost. Nebojoval jsem s gargoyly, snažil jsem se před nimi prostě uskakovat nebo se jim proplížit za zády. Když jsem se vzdálil od klubka bojujících, či spíš od masakru mých kamarádů, vyrazil jsem. Dal jsem do toho běhu všechno. Doběhl jsem pekelnou rychlostí k řídnoucímu oblaku temnoty.
Jeden oživlý chrlič dřepěl kus od Rindel a podle všeho se jí chystal urvat hlavu. Skočil jsem a  v letu ho kopl vší silou do tlamy. V duchu jsem se rozloučil s nohou, ale měl jsem štěstí, obludu můj překvapivý útok zaskočil. Než vzpamatovala, chytil jsem Rindel, hodil si ji přes rameno jako nějaký laciný hrdina a pádil zpátky k motorkám.
Poslední zbytky odporu uhasly, dva gargoylové nerušeně hodovali na mrtvých, třetí zkoušel sežrat jeden z vraků. Šlo mu to. Nějak jsem tím šílenstvím proběhl až k Rindelině motorce. Klíčky naštěstí vězely v zapalování. Rindel jsem posadil za sebe. Doufal jsem, že mi ve svém stavu neublíží. Posledními zbytky sil se mě chytila útlýma ručkama okolo pasu, aby nespadla.
Nastartoval jsem.
Řev motoru na nás upozornil. Se skřípavými skřeky se na nás vrhli všichni gargoylové najednou. Setrvačnost mi servala z hlavy helmu, ale já si toho nevšímal a dál nutil motor vydat ze sebe všechno. 
Motorka byla naštěstí o trochu rychlejší než ty nažrané bestie, udržoval jsem si náskok tak deset metrů. Několikrát jsem skoro spadl v zatáčce, ale pokaždé jsem to vyrovnal a gargoylové postupně odpadávali. Nakonec jsem ve zpětném zrcátku viděl už jen jednoho. Ten mě zato pomalu doháněl.
Najednou se ale zastavil a bez důvodu se vrhl k zemi. Nic jiného jsem v zrcátku neviděl. Pak jsem si uvědomil, že na pase už necítím ruce Rindel. Musela spadnout.
Vyděsil jsem se. Už jsem se od gargoyla dost vzdálil, tak jsem to riskl a otočil motorku. To, co jsem viděl, mě vyděsilo jako nic předtím. Gargoyl držel v drápech bezhlavé tělo Rindel. V ten okamžik jsem věděl, že se ze mne stal mrtvý muž. Bez vysvětlení, které by mi ona snad mohla poskytnout, jsem neměl čeho se zachytit. Mohl jsem už jen padat níž a níž.
Otočil jsem motorku a vyrazil pryč. Rindel se neodrážela v zrcadle, proto jsem si také nevšiml jejího pádu. Už mi to ani nepřišlo nijak zvláštní. Za okamžik jsem byl z dohledu a mizel ve spleti uliček. Předpokládal jsem, že mě gargoyl už nechá na pokoji.
Horečnatě jsem vzpomínal na postupy, které v podobných situacích fungovaly ve filmech. Jediné, co mě napadalo, bylo nevracet se domů, na chvíli zmizet a počkat, než se situace uklidní. Netušil jsem sice, proč by po mně chtěl někdo jít, ale netušil jsem i spoustu dalších věcí.
Zaplašil jsem otázku, co udělám, pokud se všechno skutečně uklidní. Komu můžu vysvětlovat, že moje přátele roztrhaly oživlé sochy?
Našel jsem si starý barák na Smíchově, přes který se přehnala tržní ekonomika devadesátých let s efektem vlny tsunami. Nezbylo z něj nic než čtyři stěny a kus střechy, což mi ale stačilo. Dům se tísnil ve společnosti mnoha podobných pamětníků starých dobrých časů a najít mě tady by vyžadovalo spoustu odvahy a trpělivosti. Ruinu buď nikdo neobýval nebo další obyvatele můj příjezd a vzhled vyděsil natolik, že tiše zmizeli. Na podlaze ovšem zůstaly stopy po mnoha předchozích „nájemnících“. Mnoho vrstev různých odpadků, které dohromady dávaly obrovský bordel. Pokrčil jsem na tím rameny. Padla na mě strašná únava a potřeboval jsem se vyspat. Ráno moudřejší večera. Schoval jsem motorku za hromadu odpadků, lehl si na rozvrzaný starý gauč a okamžitě usnul.
Teď, když tohle píši, samozřejmě vím, že jsem udělal velkou chybu. Za dvě tři hodiny začalo svítat. Sluneční paprsky pronikly skrz střechu a dopadly na mou paži. Bolest mě probudila. Z levé ruky mi stoupal obláček kouře. Jak jsem se poplašeně vztyčil, dopadlo mi světlo na tvář a krk. Pekelná bolest. Instinktivně jsem uskočil pryč. Dopadl jsem na haldu starých novin v koutě. Chladném, tmavém koutě.
Chvíli jsem se zmateně rozhlížel, pak mi to došlo. Všechno do sebe krásně zapadalo. Jsem upír. Rindel, Mrtvoš, Vilém a Petrowski byli také upíři. Rindel se neodrážela v zrcadle, všichni jsme vydrželi ohromná zranění a škodilo nám slunce. O česneku nic nevím, zato jak tady sedím, roste ve mně žízeň. Divná žízeň, kterou jsem dřív neznal. KREV. To slovo mi vrátilo touhu žít.
Nechápal jsem (a stále nechápu), s kým bojovali, ale na tom mi prozatím moc nezáleželo. Nejprve jsem se musel nějak dostat z dosahu spalujícího slunce.
To jsem si aspoň myslel. Bohužel jsem skončil v malém ostrůvku stínu u zbytků jihovýchodní zdi. Nepotřeboval jsem doktorát z astronomie, abych si uvědomil, že se ten stín přes den nejspíš ztratí nebo zmenší na maličké jezírko. Rozhodně jsem neměl šanci tady v klidu strávit den. Rozhlížel jsem se po blízkých rozvalinách, ale žádný rozumný úkryt jsem nespatřil. Rozhodně ne žádný, do kterého bych mohl přeběhnout, aniž bych se vystavil světlu. Zoufalství rostlo.
Na ozářených místech mě kůže stále pálila. S hrůzou jsem ohmatal svůj obličej a zasykl bolestí. Kůži jsem měl ošklivě spálenou, místy snad až na kost. Když jsem si se zaťatými zuby odhrnul bundu z levačky, objevil jsem ošklivé stopy po ohni a dokonce černý a šedý popel, jakoby na tom místě mé tělo skutečně vzplálo.
Prozkoumal jsem znovu všechny únikové cesty, ale žádná nezaručovala, že neskončím jako hromádka popela. Tak tady sedím a čekám na zázrak. Uběhlo už několik hodin. Brzy bude poledne, pak se slunce skloní k západu a nepochybně osvětlí mou zeď. Stíny zrádně klouzají po zemi, ale žádný se ani na chvíli nepřiblíží. A záře jenom sílí. Nevím, kolik světla upír snese, než zemře, nebo co se to upírům vlastně stane. Asi to brzy zjistím.
Za to, že jsem se úplně nezbláznil, vděčím asi staré propisce a pár listům starého novinového papíru s vybledlými písmeny, co tady ležely. Začal jsem sepisovat své zážitky, asi abych se nějak ujistil, že jsem si to všechno nevymyslel. Takhle černé na bílém ale má noční můra vypadá ještě skutečněji.
Pořád se mi dost dobře nevrátila paměť. Myslím, že jsem až do včerejší noci byl kvalifikovaný pracovník, snad intelektuál. Vůbec netuším, co jsem dělal. Naštěstí mi nechybí rychlé myšlení. Na motorce jsem skoro určitě jezdil abych si odpočinul od práce. Někdo běhá po záhonech a sází kytky a někdo po těch záhonech přejíždí svým nadupaným strojem. Všichni jsme v zásadě stejní.
Přidal jsem se do party celkem pohodových motorkářů, napůl žertem jsme si říkali Trouble. Mám pocit, že se mi tam líbilo. Brali mě a já se cítil, že jsem našel svůj druh lidí. Zlaté časy.
Z minulého týdne zbyl v mé hlavě jen zmatek. Vybavuji si jen pár střípků, jako třeba hlas Rindel: „Pánové. Měli jste hlomadnou nehodu.“
Někdo z mých kamarádů se jí, myslím, zeptal jakou nehodu.
„Nás,“ zněla odpověď.
Pak se všechno rozmazalo.
Nevím, co s námi provedli, ani co jsme dělali až do té jízdy k Petrowskému. Snad stokrát jsem zkoušel pátrat v paměti, ale nikde nic. Smůla. Asi už se to nikdy nedozvím.
Slunce zase o kus popolezlo.
Volal jsem, a v několika zoufalých okamžicích dokonce nepříčetně řval o pomoc, ale nikdo mě  neslyšel nebo nechtěl slyšet. Jestli jsem někdy míval mobilní telefon, zůstal u motorky, která se teď koupe ve světle. To proklaté slunce stále stoupá. Místa ve stínu ubývá, musím se krčit až těsně u zdi. Už jsem si spálil dlaň, když jsem se jednou špatně pohnul.
SAKRA!
SAKRA!
SAKRA!
Nechám tady tyhle zápisky, třeba pomůžou objasnit můj konec. Už je mi jedno, jestli mě někdo chce zabít nebo ne. Slunce mu nejspíš stejně ušetří práci. Zkusím proskočit pruhem světla k tomu krásnému stínu u jižní zdi.
Uvidíme, kolik toho vydržím.

Nalezeno policií průběhu pátrání po zmizelých členech motorkářské skupiny Trouble. Grafologická analýza potvrdila, že jde o rukopis ing. Václava Mouřka, jeho tělo ani motocykl ale nalezeny nebyly. Pátrání skončilo neúspěšně, stejně jako vyšetřování výtržností spojovaných s Mouřkem a jeho společníky, které bylo zastaveno krátce poté, co se spolu s dalšími materiály ztratil i tento dokument.