Alexandr Kazda
Vzdušný prostor

Vzduch byl suchý a teplý, zvuky se nesly do velké dálky. Nádherná noc. Opustil jsem své pomalu  procitající druhy v Netopýřím hnízdě a vydal se na lov. Přiznávám, že jsem měl trochu obavy, už několik nocí kolovaly po hnízdě zvěsti o podivných bytostech, které se rozlézají po zemi a hubí vše živé. Všiml jsem si, že každé ráno se nás skutečně vrací méně a méně. Chtěl jsem se zeptat Kněze, jenže jsem ho nemohl najít.
Má křídla šustila ve větru, když jsem se řítil nocí. Připadal jsem si neporazitelný – létající přízrak, který chytí do spárů cokoli, co se přiblíží příliš blízko. Kněz nám mnohokrát říkal, že musíme žít střídmý život a nezneužívat své síly, jenomže občas tomu nutkání prostě nešlo odolat.
Pode mnou matně světélkovalo Mrtvé jezero. Hmyz se k němu strašně rád slétal, zřejmě je vábila ta záře. Zachytil jsem tak na půli cesty mezi mnou a zemí malou můru. Mávl jsem křídly, sklopil tělo a vrhl se střemhlav dolů.
Chňap!
Vybral jsem elegantně klesání a několik mávnutí křídly mě opět dostalo nahoru.
Mlask, mlask…
Byl to sice spíš jenom takový předkrm, ale potěšil.
Vysoko nahoře jsem zaslechl Bouřňáka. Chudák, bál se blesků. Všichni se mu posmívali, ale Bouřňkáovi to nevadilo a dál lovil vysoko nad mraky. Nejsem si jistý, co tam nahoře žije za zvířata, ale Bouřňák hlady rozhodně nestrádá. Naopak, v poslední době ztloustl a zmohutněl. Je dobře o půlku větší než já a když roztáhne křídla, málem se nevejde do Hnízda.
Zatímco jsem přemítal o Bouřňákovi, slupl jsem dvě nebo tři můry, které letěly okolo. Začínalo to slibně. Zeshora se ozvalo sílící všššššššŠŠŠ následované mlasknutím, skřípěním a něčím jako POP! Pak ze sebe Bouřňák vyrazil triumfální pokřik. Občas si nejsem jistý, jestli je příčetný.
Měl jsem pocit, že jsem někde na jihovýchodě zaslechl Kněze. Nebyl jsem sice ještě docela nasycený, ale potřeboval jsem si s ním nutně promluvit.
Letěl jsem a sledoval krajinu dole. Obvykle mě ta hrbolatá věc příliš nezajímá, ale tajemní tvorové z hlubin mě děsili. Dole se ovšem skoro nic nedělo. Velké rosliny se trochu pohybovaly ve větru, sem tam proběhl nějaký malý živočich. Nic, co bych už tisíckrát neviděl. Mezi rostlinami se proplétalo několik mých druhů, vše se zdálo v pořádku.
Kněz už letěl jenom kousek přede mnou.
“Buďte zdráv, otče!” vykřikl jsem pozdrav.
“I ty buď zdráv, Větře. Proč ke mně přilétáš?”
Srovnal jsem rychlost s Knězem a odpověděl: “Slyšel jsem o tvorech, kteří žijí při zemi a hubí náš druh.”
Kněz nervózně zamával křídly: “Bohužel. Je to pravda. Několik nocí jsem pátral po důvodu, proč naši bratři mizí a našel jsem ty tvory. Dnes ráno to vypovím všem bratřím a zítra se na ně vrhneme a vyhubíme je.”
To mě trochu zarazilo: “Neučil jste nás ...”
“…že nemáme právo zasahovat do běhu věcí víc než musíme? Ano, ale v tomto případě udělám vyjímku.”
“Ale ...” protestoval jsem.
“Mám pro to dobrý důvod. Nelze to slovy vypovědět, jestli chceš slyšet důkaz, leť za mnou,” řekl Kněz.
Souhlasil jsem. Letěli jsme asi čtvrt noci, vzduch mezitím trochu zhoustl a stával se vlhčím. Moje nervy byly napjaté k prasknutí.
“Támhle,” ukázal Kněz směr.
Uslyšel jsem několik postav okolo malého hranatého kusu skály. Pomalu se ploužily okolo, sluch jim zjevně příliš nesloužil. 
“A ten důkaz?” zeptal jsem se.
“Hm. Sleduj toho ptáka.”
Viděl jsem malinkou sovu, jak prolétá nad tou skálou. Najednou se vzduch roztrhl a než jsem se vzpamatoval, byla sova pryč. K zemi padaly stovky malých kousků. Jizva, která ve vzduchu zůstala, mířila dolů k tomu kameni. Nechápal jsem, proč to ti dole dělají. Jenom tak zabíjet živé tvory.
“Tohle...” začal Kněz.
“...musí přestat,” dokončil jsem.
Najednou přišel ohlušující svist. Kněz zmizel, roztrhalo ho to. Měl jsem vztek, vztek, velký vztek.
Vrhl jsem se střemhlav k zemi, vyrovnal let těsně nad povrchem a vrhl se na ty postavy. Nade mnou se ve vzduchu rozpoutalo peklo, ale já si toho nevšímal. Vykřikl jsem nejsilněji, jak jsem dokázal. Vlna zasáhla ty tvory, čtyři se zhroutili k zemi, pátý se udržel na nohou. Než ale stačil cokoliv udělat, přeletěl jsem nad ním a utrhl mu hlavu. Hranatý kámen za mnou se začal pohybovat, rány opět roztrhaly vzduch. 
Bleskurychle jsem se otočil a vrhl se na tu věc. Zaťal jsem drápy do jejího povrchu a překotil ji na záda. Věc bručela a hýbala se, ale vzduch už netýrala. Zaslechl jsem dalšího tvora, který vyběhl z lesa. Pak kousek vedle mě dopadl malý kámen a vybuchl. Na tisíci místech jsem ucítil řezavou bolest, hlava se mi roztočila.
Propadl jsem se do nicoty.

“Tady FR-187, právě nás napadl obří netopejr. Opakuju, napadl nás obří netopejr. Zabili jsme ho, ale máme hrozný ztráty.”
“Tady seržant Wilson, třetí obrněná divize. Jo, přesně tak. Dostal všechny krom mě a Peera.”
“Jak velká? Sakra, neměl jsem čas tu potvoru měřit. O trochu větší než náš tank. Mimochodem, v pohodě nás převrátila na záda. Vodporná mrcha.”
“Naše rozkazy? Dřepíme tady už pár hodin, vod tý doby, co něco sežralo ten AWACS a byl poplach.”
“To si pište, že by ta bestie zvládla slupnout letadlo. Jestli to chcete vidět, tak si sem přijeďte. My teď hlavně potřebujem posily. A nějaký techniky. Tank je vzhůru nohama a leží na něm ten netopejr. Jestli přiletí další, už to nezvládnem.”
“Jo, počkáme.”
“Potvrzuju. FR-187 konec spojení.”