Romana Šumavská
Ten, kdo si zasloužil zemřít

Je noc. Obzvláště temná, obzvláště chladná. Lesem zní křik, dusot kopyt a ržání koní. Skupina deseti ozbrojených mužů se prodírá hustým lesním porostem. Ale ta, kterou pronásledují, se odmítá vzdát. Utíká, i když nerada, na rychlém koni a s mečem u pasu, s vůlí uniknout. To všechno jen kvůli smrti toho elfa, pomyslela si se vztekem. Jen kvůli elfovi, který si zasloužil zemřít.
***
„Ne, to neuděláš!“ křičela rozčilená žena a tasila meč. Čepel se matně zaleskla ve světle svící. Byla studená podzimní noc. Měsíc se schovával za těžkými mraky, hrozícími bouří. Elf, nesnesitelně klidný, se škodolibě usmál.
„Mohu a udělám to. V armádě jsi sloužila dlouho, ale jinak to nejde. Musíš odejít.“
„Tak počkat, jaké ty máš právo o tomhle rozhodovat? Jsem velitelka třetí čety, nemůžeš mě jen tak posílat pryč!“ Hlas se jí třásl zlostí. Meč svírala tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou. Měla hned poznat, za jakým účelem si ji sem elf předvolal. 
„Samozřejmě,“ rozesmál se. “Ale ty jsi neuposlechla rozkaz, Ramono. Šli jste bránit severní břeh řeky, místo abys se svými muži pomohla odrážet nepřítele u pevnosti. Možná jsi na to ve své zemi nebyla zvyklá, ale tady se za neposlušnost platí. Najdeme místo tebe někoho jiného do velení, nebude s tím potíž…“
„Copak ty to pořád nechápeš?“ rozkřikla se Ramona na elfího generála. Ten pitomec ji očividně vůbec neposlouchá. Když bude třeba, domluví mu mečem. A takový způsob domluvy  měla ráda.
„Vojsko u řeky mělo problémy,“ pokračovala po odmlce, „nepřátel bylo víc než jsme očekávali, a byli silní. Kdybychom našim nepomohli, neubránili by břeh. Nepřátelská armáda by vám u pevnosti vpadla do zad a rozdrtila vás. Bez našeho zásahu by tomu tak bylo. Pod šípy jejich lučištníků by se vám určitě tolik nedařilo. My jsme přišli pomoci tam, kde bylo třeba. A beztak jste je u pevnosti rozprášili i bez nás.“
Během své mluvy obcházela generála a měřila si ho zlostným pohledem. Elfovy rysy ztvrdly.
„Dovoluješ si mi odporovat, ženská? Jsi sice bojovnice-velitelka a máš úctu svých spolubojovníků, ale tady jsem generálem já. Ty jsi nebyla u pevnosti, když jsme tě tam očekávali, byli jsme nuceni kvůli tobě měnit strategii. Ne, ty tu zůstat nemůžeš. Táhni mi z očí a nevracej se!“
Déle už vztek ovládat nedokázala. Často se o ní  říkalo, že je zbrklá a obtížně ovládá svou zuřivost. Ve chvílích jako byla tato se prostě nedovedla udržet. S výkřikem se vrhla vpřed s mečem připraveným přeseknout generálovo hrdlo. Uhnul, její rána nedopadla. Vytasil meč. Jeho zdánlivě nekonečná škodolibá trpělivost byla tatam.
To, co se stalo v následujících okamžicích, Ramona těžko vnímala. Byla příliš soustředěna na svůj cíl. Vnímala jen svůj přerývavý dech a nárazy kovu o kov. Tančila s mečem, dělala výpady, úniky, kryla rány. Elf uměl s mečem zacházet celkem obstojně. Pohotově unikal její čepeli. Vzápětí rozdával bleskurychlé údery, které však Ramona snadno odrazila. Nebyl sice tak pružný jako ona, ale dostatečně to vynahrazoval silou.
Znovu zaútočil. Chystal se zasadit smrtící ránu. Ramona, hbitější než on, se bleskurychlým úskokem dostala za jeho záda. Vší silou ťala mečem. Čepel opsala ladný oblouk a přeťala elfův krk. Hlava se oddělila, tělo se v gejzíru krve skácelo na zem. 
Ramona chvíli nehnutě stála, z meče odkapávala krev na zem. Kap, kap, kap. V tom okamžiku si uvědomila, co vlastně udělala.
„Do hajzlu,“ zaklela. Za zabití generála je horší trest než jen vyloučení z armády. Mnohem horší. 
Z chodby zaslechla rozčilené hlasy a dupot nohou. Stráže, jdou si pro ni. Naposledy vrhla pohled na pomalu tuhnoucí bezhlavé tělo a začala utíkat. Vyběhla  za dveří a pustila se ze schodů dolů. Cestou srazila na zem dva strážné, řítící se s kopím v ruce nahoru.
Vyběhla z pevnosti, kterou i bez pomoci její čety úspěšně dobyli. Doprovázely ji nechápavé pohledy okolostojících vojáků.
V příštím okamžiku  našla dobrého koně a tryskem se rozjela pryč. Teď si určitě myslí, že jsem nepřátelský špion, blesklo jí hlavou. Nepotrvá dlouho a začnou mě pronásledovat.
Měla naprostou pravdu.
***
Setřásla je. Její kůň naneštěstí padl kdesi v hlubokém lese. Teď pokračovala po svých. Běžela, kradla se mezi stromy, skryta tmou a tichem. Jestliže na nějakou dobu zmizí, zapomenou na ni.
Co do té doby? Nebyla si jistá. Možná by se mohla připojit k trpaslíkům. Alespoň mají na elfy stejný názor jako odteď ona.
Došla na okraj lesa. S pohledem upřeným na měsíc přemýšlela. Nerozmýšlela se však dlouho. Jistým krokem vykročila po pěšině vedoucí do hor zahalených mlhou.