Alexandr Kazda
Ples

Maturitní ples. To bude krása, až se všichni oblečou do svých nejlepších šatů a budou několik hodin předstírat, jak vznešený je život středoškolského studenta. Ne že by to nebyla zábava, jenom nechápu vyšší smysl celé akce.
Takovéhle a podobné myšlenky se mi honily hlavou, když jsem v kabátě, saku a parádních kalhotách, s kravatou uvázanou přesně podle návodu, kráčel ke vchodu do Lucerny. Mám pocit, že jsem před pár týdny na tohle téma dokonce napsal i malé zamyšlení.
U vchodu bylo zatím vcelku klidno, za prosklenými dveří stál jenom starý zaprášený děda v uniformě, pozorující nevrle svět zpoza tlustých brýlí. Rodiče a příbuzní měli přijít až za hodinu. Teprve se měl nanečisto zkoušet nástup.
Došel jsem ke dveřím a vstoupil dovnitř.
„Dobrý večer,“ pozdravil mě vrátný takovým tím mechanickým tónem, který naznačoval, že takhle zdraví hosty už celá desetiletí. 
Kousek stranou jsem spatřil schodiště vedoucí k šatnám a do sálu. Pokud jsem si dobře pamatoval, stávala  tady vždycky dvojice strážců. Dnes chyběli.
„Dobrý večer. Tady,“ podal jsem staříkovi lístek. 
Mužík na něj zamžoural a kousek odtrhl.
„Ano, děkuji,“ řekl a upřeně se zahleděl do prázdné chodby.
Minul jsem ho a pokračoval dolů po schodech.
Všehno dnes vypadalo tak nějak zašlejší. Žárovky svítily tlumeně a po zdech se táhly stíny. Zajímavé, že jsem si toho dřív nevšiml. Krom trojice zamračených šatnářek, hlídajících za pultem, nikde nikdo.
Zkontroloval jsem čas. Bylo 16:57, nácvik měl začít v pět. Pokrčil jsem rameny. Pozdě určitě nejdu.
Pak jsem si všiml, že na věšácích už visí několik desítek kabátů. Všichni se už asi potloukají dole v sále. Přezul jsem se do tanečních bot a předal nejméně nabručené šatnářce svůj kabát a tašku s botami.
„Deset korun, prosím,“ zamumlala ta paní.
Podal jsem jí desetikorunu. Ještě nikdy jsem neviděl člověka, který by zkoušel pravost mince kousnutím. Měl jsem co dělat, abych se nerozesmál. Lucerna jde od desíti k pěti.
Sešel jsem o patro níž. Pořád prázdno. Už mě to trochu znervozňovalo. Zezdola se ozývala  tlumená hudba. Zvědavě jsem se podíval přes zábradlí na parket.
V šeru tam tančilo tak dvacet třicet párů, které ovšem s naším gymnáziem neměly nic společného. Byla tam svraštělá žena v něčem, co připomínalo potrhanou černou záclonu. Objímal ji muž v zaprášeném saku s promáčknutým cylindrem na hlavě. O kus dál se jako dirviš otáčela malá baletka v černobílé sukni. Nepřestávala a nepřestávala.
Další postavy tanečníků mi zmizely z paměti. Mám rád divné věci, ale tohle na mě už bylo příliš. Uchoval jsem si jenom celkový dojem, poskládaný z desítek střípků: dav neskutečných zjevení, kroužící sálem. Černá, bílá, šedá, sem tam záblesk žluté nebo dokonce fialové. Mladí, staří, někteří kypící zdravím, jiní vrásčití, všechno jedno. Světlo obstarávalo pár churavých žárovek, díky kterým postavy vrhaly dlouhé stíny. Jednou jsem, myslím, zahlédl dokonce tančit samotný stín, ale možná se mi to jen zdálo.
Vzduchem se linula hudba, kterou vyluzovali čtyři živí muzikanti na pódiu a prskající gramofon. Připomínala doprovod starých filmů, takové ty laciné melodie hrané když šly titulky nebo jako pozadí klidné odpolední procházky ulicemi.
Uvědomil jsem si, že jsem celou dobu zadržoval dech. Zhluboka jsem nasál vzduch, který mi najednou přišel starý a zatuchlý. Zatřepal jsem hlavou, ale příliš jsem si jí nepročistil. Zrak mi sklouzl na pás látky, který se vypínal nad tím karnevalem. 
Hlásal: Jubilejní ples Společnosti přátel starých časů.
Připadal jsem si, že jsem se octl v nějakém zvlášť zlomyslném snu. Došlo mi, kde se stala chyba, nebo aspoň jedna z chyb. Přišel jsem o hodinu dřív. Zaměnit časy je tak snadné. Znamenalo to, že se ty přízraky dole už brzy rozletí pryč, aby přenechaly místo spořádanému nástupu studentů. Představa, že se ty bytosti rozplynou v nočních ulicích mi sice nepřišla příliš lákavá, ale všechno lepší než tohle.
Stáhl jsem se do stínu za jeden ze stolů a pokusil se promyslet další postup. Trochu se mi klepaly ruce a tušil jsem, že o dnešku se mi bude zdát snad každou noc. Jsem sice spisovatel, ale o tenhle druh inspirace opravdu nestojím.
Ať už jsou ti lidé dole kdokoli, nemíním se s nimi seznamovat. Ať si blázní, když chtějí. Dobrá. Jistě. Zatím o mě nikdo neví. Kdybych prostě odešel, mohl by si mě ten stařec u dveří všimnout. Nejrozumnější by bylo někde se schovat. Prostě se zamknu na záchodě.
Právě když jsem začal uvažovat, co udělat s věcmi, které jsem nechal v šatně, uslyšel jsem od schodů hlasy.
Mladický hlas: „Ráchel, počkejte!“
Odpověděl zvonivý smích. Opravdu zvonivý, ne jenom vysoký.
Pořád jsem nikoho neviděl, na celém patře vládlo šero. Skrčil jsem se za stůl.
Chvatné kroky a klapání podpatků.
„No tak, Ráchel, na hraní jsme oba velcí.“
„Opravdu?“
Spatřil jsem jejich siluety proti světlu žárovky. Poznal jsem baletku, která se tak dábelsky točila,  vedle ní šel vysoký mladík v černém plášti, vousatý jak Rumcajs. Drželi se za ruce. Takže dokonce i lunatici jsou schopni milostných vztahů, probleskla mi hlavou cynická myšlenka.
Ráchel i její milý se objímali kousek ode mne. V šeru a zaujati sami sebou si mě asi nevšimli, ale věděl jsem, že to dlouho nevydrží. 
Pokusil jsem se vytratit, ale zachytil jsem nohou o židli a ozvalo se hrknutí.
Oba podivíni se otočili.
Snažil jsem se zachovat klidný hlas: „Dobrý večer, máme to dnes hezkou tmu, že?“
Vousáč se na mne zadíval: „Už jsem viděl lepší. Jste tu dnes poprvé, pane...“
„Pošta. Karel Pošta.“
Dívka se omluvně usmála: „Trochu jste nás vyděsil. Jste příliš upravený, pane Holube. Měl byste s tím něco dělat.“
Netušil jsem, co říct. Přál jsem si být někde jinde. Plácal jsem nesmysly: „Ano, já totiž chodím světem a děsím lidi. Každý něco děláme.“
Oba mí společníci kývli hlavami na znamení souhlasu.
„Tak zatím na shledanou,“ rozloučil jsem se a otočil se. Svaly jsem měl napjaté, připraven vyběhnout.
„Za rok na shledanou, pane Hnízdo. Vyděste hodně lidí,“ popřáli mi ti dva a vrátili se k objímání.
Zabočil jsem za roh. Konečně jsem se odvážil podívat na hodinky. Ukazovaly tři čtvrtě na šest. Za chvíli se sem vrátí krásná skutečnost. Z podivínů, kteří se potulovali okolo jsem pořád neměl dobrý pocit, ale strach pomalu ustoupil zvědavosti. Usadil jsem se ve stínech na druhé straně a chvíli sledoval rej na parketu. Svým způsobem byl krásný.
V pět padesát se náhle všichni rozešli. Jenom tak. Muzikanti si sbalili nástroje, odnesli gramofon za pódium a zmizeli. Ostatní přízraky se vydaly k šatnám, vyzvedly si kabáty a vyrazily do chladné noci. Seděl jsem a čekal, než přijdou první maturanti.
Měl jsem čas srovnat si myšlenky, zodpovědět některé otázky a vytvořit hejna nových. Roje otazníků mi bzučely v hlavě.
V za pět minut šest se rozzářila světla naplno a přišli první hosté. Celá budova se jakoby změnila. Po zářících chodbách kroužily hloučky maturantů. Ty samé tváře, které jsem viděl už tisíckrát. Známé tváře. Ale když jsem se podíval pořádně, všiml jsem si, že prach a zatuchlina nezmizely. Jenom se stáhly dál do stínů, pryč od rozžatých světel.
„Á, tady seš,“ uslyšel jsem známý hlas. Spolužáci.
Otočil jsem se.
„Strachovali jsme se, jestli přijdeš. Jo, a uprav se trochu. Vždiť jsi celej zaprášenej!“
„Ahojte. Asi jsem se někde otřel o stěnu. Momentík,“ sundal jsem sako a smetl z něj prach a pavučiny.
„Maturanti, nástup!“ zakřičel někdo zdola.
„Á, povšimněte si důstojnosti celé chvíle,“ komentoval jsem to. Pomalu jsem se uklidňoval.
Zbytek večera jsem strávil ve společnosti svých kamarádů ze školy. Šlo to.
Měl jsem pocit, že neuvěřitelně žoviálního konferenciéra jsem už viděl před pár hodinami v poněkud starším obleku, ale jistý jsem si nebyl.

Příští rok se asi podívám na maturiťák znova. A možná přijdu trochu dřív. Stojí to zato.