Toto jsou zápisky rodiny těch, co se vrátili, Wu Ohnivého větru.

	Původně s nápadem zapsat náš příběh přišla moje drahá sestřička, Ataraší Komači. Jenomže se brzy ukázalo, že toho sama není schopna. Ne, že by jí dělalo krasopisné psaní nějaké problémy, ale nikdo by to po ní nepřečetl a přečetl-li by to, neporozuměl by. A tak jsem se chopil pera já, Ogota Taiko.
	Naše rodina vznikla v Tokiu někdy na jaře roku 1945, těsně před příchodem Velké ohnivé bouře, kterou na nás poslali ti špinaví cizinci, kéž by je peklo pohltilo. První, koho jsem vůbec spatřil, byl Takahana Sunzo. Představte si asi čtyřicetiletého obrovského zápasníka Sumo s vyholenou hlavou. Tak a teď ho zvětšete třikrát. To je on! Při jeho velikosti je jasné, že toho nemusí příliš říkat. Zatím se nenašel nikdo, kdo by ho ignoroval a jeho oblíbenou větou je proto prosté: "Hrmmmmmmmmm?" Sunzo kráčí po cestě Jeřába a zatím s ním vycházíme docela dobře.
	Dalšími členy rodiny jsou kromě mne ještě dvě mladé krasavice, sestry i za svého prvního života. Ataraší Komači je ta mladší, s tváří i chováním panenky z porcelánu. Sedí ve stínu Ebenového draka a její oblíbené rčení zní: "Musím si to promyslet." Až na tuto vadu je to velice příjemná a milá dívka, vynikající hráčka Go a mistryně starých tradic a rituálů.
	Její starší sestra, Seien Akki je z mnohem lepšího těsta. Silné a zdravé tělo, rychlé pohyby a bystrý mozek. Dravec jaksepatří. Jde ve stopách tygra a raději jedná, než mluví. Jejím nejčastějším výrazem je: "A jak mi v tom chceš zabránit?"
	Posledním, avšak nejdůležitějším článkem řetězu naší Wu je Mlžný tanečník, náš Nushi. Nebo možná Mlžná tanečnice, neustále totiž mění svůj vzhled i chování. Jednou jsem se ho na to zeptal, ale už si bohužel nevzpomínám, co mi odpověděl. Každopádně je to skvělý strážce a společník.
	Jak jsem již zmínil, vznik naší rodiny byl poznamenán velikou bouří a následným požárem. V tomto ohni se ztratil celý dvůr klanu Tsuki Jumi, našich pánů, a z nás se přes den stali sirotci. No, nedá se říci, že by nám to příliš vadilo, ale kromě dvora zmizeli v ohni také naši mistři a jediné, co po nich zůstalo, byl meč ze zvláštního kovu, který nalezl Hikaru.
	Aha, já jsem vlastně zapomněl ještě na jednoho člena naší rodiny, Kobe Hikaruho. Ale to je stejně jeho chyba, protože pořád jen stojí stranou a kouří cigarety. Když už někdy promluví, většinou se zeptá: "Nemáte někdo cigaretu?", a když uspěje, upadne do zádumčivé nálady a dál vyfukuje ty své kroužky. Hikaru kráčí také cestou jeřába a se Sunzem si velice dobře notuje.
	Abych se však vrátil k těm zbraním. Ve zbytcích dójo, kde naši mistři přebývali, jsme pod vrstvou popela našli několik ohořelých těl. Některá měla oddělené hlavy od těla a ten, kdo jim to provedl, ležel nedaleko dveří, kde ho pravděpodobně zasáhla padající střecha.  Nedaleko ležel ten meč a několik šurikenů. Docela ostrých, jak jsem zjistil poté, co jsem se s jedním z nich řízl do ruky. Další zkoumání těch zbraní mi bohužel Komači zatrhla, protože mi je z ničeho nic prostě sebrala. Úplně mě to zaskočilo! Byla to až dosud jediná věc, kterou si předem nerozmyslela, z čehož je doufám jasně vidět, jaká to byla chyba. Další zkoumání těchto zbraní jsem odložil na neurčito.
	Obyvatelé Tokia zažívají kruté období, ale myslím, že ti zdraví přežijí. Snažíme se jim v tom pomoci, já a Hikaru. Všiml jsem si, že nejvíce je povzbudí rozhovor o císaři. Když slyší, že je v pořádku a že nad nimi stále bdí, pouští se s radostí do práce a myslí i na svou budoucnost. Mám v úmyslu je v tom podporovat, nadarmo se neříká, že nejkrásnější květy vyrostou právě z popela.
	Cítím, že již brzy vyjde slunce, jdu ho přivítat. Těším se na další den, co asi přinese.

Nechť je nám Uzume nakloněna, Tokio, někdy k ránu.